Author: joska
Last saved by: Kürti Judit

Zűrös órák zűrös gyerekekkel

Az előző számunkban azt a kérdést feszegettük, miért potyognak ki egyre többen a hagyományos oktatási rendszerből, milyenek ők, ami miatt nem tudnak beilleszkedni. Ha már így alakult, valakinek az élete, máshol - leginkább egy alternatív iskolában - még megtalálhatja a helyét. De hogyan lehet hatékonyan dolgozni egy csapat olyan gyerekkel, akik mind kilógnak a sorból, de mindannyian másképpen? Hogyan működnek a hagyományos és modern pedagógia ünnepelt módszerei egy ilyen különleges közegben?

Kooperatív munka

Ha valami nem fog sikerülni a “túl valamilyen” gyerekekkel, vagy valahogy  egészen máshogy fog alakulni, mint ahogy a tankönyv szerint kellene, az a csoportos munka. Ne szépítsük a dolgokat: ezek a gyerekek nem jó csapatjátékosok. Ha azok lennének, valószínűleg megtalálták volna a helyüket egy hagyományos iskola oszályközösségében is. A csoportos munkára tett kísérleteink során általában kétféle tapasztalatunk volt: vagy mindenki egyénileg próbálta megoldani a feladatot, még akkor is, ha ahhoz mindenképpen kellett volna a többiek segítsége, vagy egy rövid vita után végül senki nem csinált semmit. A páros munkával viszont más a helyzet: képesek figyelni a másikra cserébe azért, hogy maguk is személyes figyelmet kaphassanak. Ilyenkor azok is tudnak hatékonyan együttműködni, akiknek egyébként eszükbe sem jutna, hogy szóba elegyedjenek a másikkal. 

Ami a csapatépítést illeti: minden olyan kísérletünk, ami ezt célozza, és irányítottan a közösségépítés felé vezet, rendre kudarcot vall. Elmehetünk kirándulni, de a társaság egy része nem jön el, a másik fele nem egymással foglalkozik. Játszhatunk vidám játékokat, amelyek az együttműködés és a közös élményszerzés felé mutatnak, de a gyerekek pillanatok alatt átlátják a legbonyolultabban felépített feladatokat is, és ahogy felfedezik benne, mire megy ki az egész, kiszállnak, mielőtt túl közel engednének valakit magukhoz. Érdekes módon azonban ez nem azt jelenti, hogy nem alakul ki osztályközösség: valamiféle bajtársiasság már a kezdetektől fogva jelen van a gyerekek között, talán azért, mert látják, hogy mindenkinek megvan a maga története, és senkié sem egyszerű. Ebből aztán lehet kölcsönös elfogadás és akár barátság is. Ennek fő színtere azonban legtöbbször nem az iskola! Könnyen előfordulhat, hogy együtt járnak moziba, közösen keresnek munkát vagy albérletet, chatelnek vagy on-line játékokkal játszanak egymással akár órán is, de egyábként az iskola által nyújtott kereteken belül nem közelednek egymáshoz. Lehet rajta vitatkozni,hogy ez mennyire számít közösségi szellemnek, de azt el kell ismernünk, hogy attól, hogy egy kapcsolat szétfeszíti a mesterséges kereteket és új tereket keres magának, még lehet valódi és őszinte. 

Projektek

Azok a tanulási utak, ahol a diákok saját tapasztalataikon keresztül szerezhetnek ismereteket, jól működhenek a zűrösebb gyerekek esetében is. Érdemes azonban megóvni magunkat a túltervezéstől, és már az elején belekalkulálni, hogy nem minden fog az előzetes elképzelések szerint alakulni. Sokszor futottunk bele abba, hogy bár a program haladt, de egy ponton önálló életre kelt, és valami egészen más lett belőle, mint amit eredetileg terveztünk. Ez lehet sokkoló, és lehet inspiratív is, ez teljesen nézőpont kérdése. Az biztos, hogy ha bármilyen projektbe kezdünk ezekkel a gyerekekkel, jó, ha rugalmasak vagyunk, és elfogadjuk, hogy könnyedén a feje tetejére állíthatnak mindent egy pillanat alatt. Néhány példa saját tapasztalat alapján, mi történhet:
•	Bár lelkesen egyetértenek, hogy csináljuk, a megbeszélt helyen és időben nem jelennek meg
•	Később viszont csodálkoznak, miért nem történt semmi
•	A tervezett projekt egy jelentéktelennek tűnő apró részlete önálló programelemmé növi ki magát saját munkacsoporttal és költségvetéssel
•	A tervezett időkereteket túllépjük, mert nem akarják abbahagyni, amit épp csinálnak
•	A végeredményre a tanár büszke, a diákokat már nem érdekli, hiszen már készen van
•	Az utólagos feldolgozás, a tapasztalatok összegzése csak azért történik meg, mert a gyerekek jó fejek szeretnének lenni velünk, de valójában nem értik, minek ennyit beszélni valamiről, ami már elmúlt
Mindezeket figyelembe véve még mindig úgy tűnik, hogy a projektmódszer működik, maradandó élmények születnek így, melyekhez később konkrét tárgyi tudást lehet kapcsolni. Ugyanakkor rendkívül időigényes, sok türelmet és kreativitást igényel minden résztvevőtől.

Kommunikáció saját közegben

Sokszor jelenthet problémát, hogy a tanár és a diák más kommunikációs térben mozog. A tanár világa lassabb, több segédeszközt igényel, míg a diáké gyorsan változó, azonnali reakciókra épül és nem kell hozzá más, mint egy okostelefon, amin párhuzamosan futhat a Facebook, a Snapchat, az Instagram és a Tumblr. A diákok megteszik a kedvünkért, hogy igyekeznek hozzánk lassulni - talán nem ártana, ha mi pedig gyorsítanánk egy kicsit. Könyv helyett megadhatunk linkeket, körbetelefonálás helyett létre lehet hozni egy Facebook-csoportot, ha valaki beteg, vagy külföldön van, on-line bekapcsolódhat az óra menetébe, az órai gyűjtőmunka akár mobiltelefonon is végezhető, legalább tudjuk, miért nyomkodják éppen. A virtuális világ előnye, hogy rövid idő alatt sok információ cserélhet gazdát, ez pedig hasonlít egy tanóra lényegéhez. Miért ne lehetne összekapcsolni a kettőt?

Sokcsatornás működés

Teljesen hétköznapi jelenség nálunk, hogy miközben a diák halad az elé tett feladatlappal, szóban válaszol egy kérdésre, amit a tanár valaki másnak tett fel, és közben kiposztol valamit a Facebookra a telefonjáról. Mondhatnánk, hogy nem figyel, pedig az az igazság, hogy csak így tud figyelni. Ha egyféle dolgot kell csinálnia, akkor elkalandozik, mert az önmagában nem éri el az ingerküszöbét. De ha az egyszerre párhuzamosan futó, csapongó gondolatmenetek mindegyike hasznos irányba fordul, akkor az óra végére kétszer-háromszor annyi munkát végez el a széttartó figyelmű diák, mint az, aki egy dologra összpontosít. A dolog nehézsége, hogy ehhez olyan tanárra van szükség, aki képes azonosítani, mi a helyzet, és gondolkodnivalót tud kínálni a diáknak minden csatornán. Ez messze túlmutat a hagyományos óraszerkesztési alapelveken, és másfajta figyelmet igényel a pedagógus részéről. De egy “sokcsatornás” tanóra izgalmas szakmai kihívást is jelenthet, ha valaki nyitott rá, hogy kipróbálja, milyen érzés lazítani a kontrollon és engedni a diákot, hogy az ő ritmusa adja az óra ütemezését. 

Néha magától történik valami

Valószínűleg minden tanár ismeri az érzést, amikor hirtelen egy óra nagyon jó lesz, de nem feltétlenül lehet megmondani, hogy mitől. Ugyanazok a résztvevők, mint egyébként, a téma is hasonló, és mégis vannak olyan pillanatok, amikor megszületik a kölcsönös jó érzés és megértés tanár és diák között. Jó lenne, ha tudnánk a receptet… vagy éppen így a jó, hogy nem tudjuk, így ezek a pillanatok mindig kivételesek, szinte ünnepiek maradhatnak. 

Kerényi Kata